Tenhle prostor je pro mě skvělá příležitost pro osobní výlev, a jelikož vím, že po trhaných měsících neaktivity sem nikdo nechodí, nic mě nedrží zpátky.
Krásné roky, i když docela těžké roky, zvlášť ty poslední, a já jenom doufám, že anarchovlkova loviště hned nelehnou popelem, a že je udržím na úrovni, alespoň maličko nad tou vší depresí světa. A nad svou nezaškrtitelnou nevírou v naději a smysl. (Ale ano, taky umím pocítit štěstí.)
Budou vcelku třetím seriózně vedeným blogem, který nutně musel vyklíčit i se změnami mého charakteru a vnímání světa. Republika je prostě prokvetlá zbytky nejen toho minulého, ale i předminulého, alespoň ve svých počátcích, a já se na to nemůžu dívat a prezentovat se tak.
A sic mi už trochu chybí ten vizuál, barvy a fotky, to já miluju, konečně to je v novém minimalističtější a na lovištích se snad lépe dýchá, když se tam pod dotekem myši neprohánějí slajdy. Jen jak tam dostat víc vlků. A vychytat ty perexy.
Možná budu zapisovat i svý texty s doprovodem, když jsem teď teda ten kytarista.
No, polemizace, polemizace, pokud jste sem zabloudili, moc se nerozhlížejte, a budu moc rád, když odbloudíte na
a navštívíte mě zpátky v budoucnosti.
Read more
Zmodralé prsty hladí mne po tváři
Kapou ti ze slov, lháři
jako poslední ranaři
posláni zamést to pod koberec
Úsměv se rozpustil v záři všech neonů
co do okna vloupaly se dneska v noci,
a cosi,
ne, že bych to uměl popsat,
ptá se: "Kdo jsi?"
a já odpověděl,
že nevím, jak bych asi věděl?
A když se to tázalo na další otázky,
taky jsem nevěděl, tak jsem řekl,
že bez lásky
prostě nevím nic
A to byla blbost,
když nevím ani, co že je láska
A pak jsem se utopil ve vlnách vlastního ticha
A Tvého ticha
Read more
Tam, kam se dívám, ten trik nikdy není
Jen odvádíš pozornost z hlavního dění
Maluješ barvami východu slunce
Když půlnoc odbíjí, tence a krátce
V mých představách v rukách tvý iluze
Dlouze se nadechni
A ve tvým výdechu bezděky poslouchám svět
Možná těch vět bylo dost
Já už nevidím noc
Vidím tvou ranní oblohu
Světlou, bez novu
A jméno mý na čtyři doby se zdá
Iluze krásná a bláhová
Hluboce zraněná, s černou krví
Kdo ví
Já vím
Nevím, co víš
Ale doufám, že sny, co sníš
Jsou stejně tak iluze
Read more
Obleč se do dechu
V morálním nespěchu
Nesmíš mít strach
To je vrah, ten tě nepustí
V cynickém brnění
utíkáš bolesti
Rocket se nebojí
po letech v nebesích rány se zahojí
K zemi tě táhne tvý cynický brnění
Snad i havrana z olova přiměješ létat
Až na kraj světa
Vendeta tě dožene
Krvácí taky Rocket?
Read more
Lásko, kdes byla?
Chybělas.
Doufám, že alespoň bylo tam fajn.
Jsem Ábel, ty Kain,
já ale nemám ponětí
kterej byl kterej,
jen pořád poslouchám: "Od dětí
všechno to dostaneš zpátky."
Co když se rozhodnu žít bez oprátky?
Hlavně, že tady teď jsi,
a že posloucháš ty.
Už je to dlouho.
Tohle blouznění zkrouhlo
mi celý to sečtělý já,
tak možná proto ta dovolená,
má milovaná,
jen už to není, co bejvalo,
naštěstí.
Byli jsme tehdy fakt hodně mladý,
jen tak,
když vidíš, jak stupidní jev právě vzniká
a čas tiká
a my plýtváme spánek
a sebevědomí,
rozumíš?
Read more
Varování: Následující obsah není hororovou fikcí. Je skutečně pravděpodobné, že existuje entita schopná publikovat sklepní verše takto pochybné úrovně. Nedoporučujeme osobám s nízkým prahem bolesti, lingvistům a rodilým mluvčím angličtiny. Děkujeme za pozornost.
Post Scriptum: Psáno s hudbou v hlavě.
Common matters
I really don't know
what will I wear the next day
Will I care the next day?
I don't hear what they say
On my fear they shall prey
I will find better way
On my mind there's a thing
It's a thought on a string
When you pull it like lever
Everything will get better
The war, the weather
But what does it matter
When the war does make money
It's funny how surely
You've done it, you've made it
How you've sketched it and shaded
The shape of the normal
Written down, signed a formal
letter to god
is he there or not?
Have you seen better future?
Cause the vultures will win
And they pulled us all in
So I observe your eyes
And the sparkle, it dies
3:48
Why, my, so pretty
in that pitch grey shirt
black shoes, black jeans,
black soul, you nerd
I can't even look up
'cause I know I'd have to smile
Edgy, edgy, edgy, edgy
Caught my eye for a while
Dead eyes, cute grin
Little heart full of sin
You're a mess, mess, dear
Fairly, nowhere near
to okay
they say you're a weirdo
and I hate them
'cause I know it
I've been through it
It's been exactly the same then
Good you seem above the things
j'existe, no scenes
alcohol, drugs, nihilism, bittersweet memes
...unfinished?
Read more
Read more
Zdravím, dlouho jsme se neviděli! Stejně však každého, kdo hledá nějakou kvalitnější amatérskou literaturu (a proč proboha hledáte ZROVNA tady?!) zklamu, dnes tu pro vás mám herní recenzi. Posledních pár měsíců jsme totiž se Scissore trávily spoustu společného času za počítačem.
Současná vsuvka: Článek jsem začala psát někdy v říjnu, nebo tak.
Možná to také znáte. Spisovatelská krize dohání člověka k šílenství. A pokud jste navíc slavný spisovatel (což asi nejste), právě jste vydal další bestseller a váš psací stroj zeje prázdnotou, cítíte psaní jako jistou povinnost - je to koneckonců to, čím se živíte. A tím hůř to jde.
Alan Wake je zrovna jeden takový umělec. Píše horory a thrillery, svět od něj tak nějak čeká další trhák, ale jeho hlava jako by tentokrát odmítla spolupracovat. Se svou milovanou ženou Alice (a bohužel i s otravným manažerem Barrym, který vás ale sem tam tak pobaví, že mu to odpustíte) si vyjedou odpočinout do malého Bright Falls, kde pronajmou chatu u jezera.
Taky nemáte z toho městečka dobrý pocit? Na první pohled mírumilovné, to ano, ale tak začíná každý příběh s nehezkým koncem. Věci se nesmírně komplikují už po cestě do jejich dočasného domova, když se na silnici v kopcích nachomýtne ten neopatrný chodec.
Alan ani netuší, že právě přijel do své tak řečené noční můry. (Já jsem ale vtipná.)
Pomalu se propadáme hlouběji do boje - o sebe, o životy ostatních, o Alice. Především o Alice.
Tahle temnota, co se probudila v Cauldronském jezeře a ovládá všechny ty, co po vás jdou, aby zastavila vaši honbu za pravdou, světlem a svou milovanou, se každým momentem stává nebezpečnější a dravější.
Dobrou noc, Alane. A neptej se na tolik otázek.
Co tady vlastně dělám? Kdo je ta stará žena? Co je zač můj rukopis, který napovídá nadcházející události? Je Alice naživu? Kdo... kdo jsem vlastně po tom všem já?
Na jednu stranu by toho bylo spoustu ke psaní, ale vy přece nečtete celý děj knížky, než si ji koupíte, ne?
Příběh byl vskutku vtahující. Nedostanete sice nic moc strašlivě inventivního a nového, co se hrubé zápletky týče, ale to už dneska nedokáže vymyslet skoro nikdo. Zároveň se nedíváte na typ hry, kde okamžitě víte, co bude dál a jak to skončí. Lepší herní zážitek, než jsem původně očekávala. Zároveň obohacený o všechny možné side věcičky - můžete hrát střílečku, a prostě si každou noc probojovat skrze posedlé, a nebo můžete prozkoumávat! Stojí to za to a sakra, nudit se nebudete. Alan, přestože vás celou dobu vede víceméně jasným směrem a nestane se, že byste se snad ztratili a nebo zasekli a nevěděli, co dělat (přiznávám, že se nám to jednou tak trochu podařilo, ale byli jsme vážně hloupí), nabízí docela hluboké zmapování všech okolností, detaily, rozhovory, střípky, které vám nakonec otevřou cestu ke kompletnímu zodpovězení vašich otázek a ještě spoustu navíc.
Mezitím se ale budete chtít ptát na další věci. Otázky, samy o sobě, vás poženou dál a dál a dál. Wake je tak mysteriózní a tajemný, jak jen to jde, aniž by vás to začalo otravovat. Od začátku je totiž jasné, že tady nejde o nějaký hloupý únos, nebo že byste snad zešíleli a halucinovali. Tam ale veškerá 'jasnost' končí.
Autoři Alanem vzdávají poctu spoustě ikonám dobrého hororu - mě byl například jasný jakýsi odkaz Stephena Kinga - a ty by se za hru nemusely nijak stydět. Remedy to zvládli bravurně.
Ponořte se také. Vždyť, světlo je už jen kousek od vás. Nohy vás rychle nesou, a přestože za sebou slyšíte ty odporné zvuky posedlých, světlo vás ochrání. Vlastně už přestáváte mít strach.
A pak uslyšíte prasknutí žárovky.
Na závěr tady mám pár útržků, které jsem nikam nezařadila a nechtěla jejich předmětu psát celý tematický oddíl.
- Alan Wake by si zasloužil maličko menší egocentrismus. Nemyslím charakterově. Neuškodily by mu propracovanější vedlejší postavy, ani větší fixace na děj.
- Panebože, můžete je přejíždět autem. To je úžasný.
- Nechť vám je potěšením ten nespočet achievmentů, kterých můžete v průběhu hry dosáhnout. Sbírání termosek kafe patří mezi mé nejintenzivnější vzpomínky ze hry (to proto, že jsem měla partnera a náhle vše dostalo jiný rozměr).
- Za vaši pozornost určitě stojí i ta DLCčka na Alanově disku.
Takže overall? Alan Wake je přes svých pár much opravdu skvělý. Good job, Remedy. Hraní jsem si velice užila. Vlastně, udělejte si vlastní názor - tenhle týpek má něco do sebe a stojí za vaši šanci. Dejte tomu chvíli. Třeba vás Wakeův šarm také okouzlí.
No a nakonec, ochutnávka ze soundtracku. Alan Wake mě nakonec přivedl i k (též finským, alternativně-rockovým) Poets Of The Fall, kteří s vývojáři spolupracovali, ztvárnili herní kapelu Old Gods Of Asgard a dělali i další OST. Tady máte jedno z jejich děl.
The Poet And The Muse překrásně, až pohádkově ilustruje vedlejší (ale nesmírně důležitý) příběh básníka Toma, o kterém se ve hře postupně dozvídáme, a když se to vezme kolem a kolem... tak i všechno ostatní.
Read more
Well... s nadhledem.
Acid
You come in, we shut our mouths,
your creepy stare takes away the youth.
With chainsaw voice you grant us greeting
like this was some god damn alcoholic meeting!
Disgusted look in a face like an ass
throws heavy shadow on the whole class.
Just announce another sudden test...
I know you avoided what I know the best.
Then let me watch bullying of my friends.
If I ever had sympathy - here's where it ends!
And meanwhile you give us whole new turn,
my imagination is letting you burn.
In the front row, maybe smiling at you,
but only 'cause I see how the flames bite through.
And even though I may not seem,
I'm looking forward to hear you scream.
PS: Vážně jsem to psala v první řadě.
Read more
Křik se taví v monotónní linku každodenní klaviatury. Už mě to nebaví. Jsem unavená. Cítím, jak stíny bublají a hluboko v mém nitru se dohadují na své další oběti. A ona dál a dál křičí. Jako by ten zvuk bořil veškeré fyzikální hranice a zpřerážel všechny mé kosti, zpřetrhal šlachy a žíly a krev se roztékala všude po podlaze.
Ach. Budu tu muset vytřít.
Ale já jsem v klidu, už to začíná. Zjizvenýma rukama opatrně zvedám mrtvá těla ze země a odnáším je do masového hrobu. Pomalu se nám to plní. Ani mi to nepřijde morbidní.
Pohled mých očí je matný a kalný, neusmívám se a ani nemračím, každý sval v mém obličeji je povolený a když po tváři občas skane průzračná, slaná kapka, téměř se až divím, protože... není proč plakat.
Není proč cokoliv.
Nevadí mi, že se na mne ani nepodíváš, když jdeš kolem. Vím, že se díváš jenom před sebe, a nebo že se možná ani nedíváš. Vždyť já taky ne.
Copak si přeješ? A proč tvé rozklepané prsty svírají ten nůž? Vždyť víš, že nožem to nejde. A i kdybys mi jej vrazil do těla, přece bych to necítila.
A proč máš v kapse tu rozlámanou žiletku? Vždyť jsi mi slíbil, že se jí zbavíš. Byla přece moje.
Tak co jsi chtěl, lásko?
Ach tak. Dobře.
Soustředím se až příliš, vnímám každé vlákno onoho dřevěného předmětu, a pak se zase nesoustředím vůbec a vnímám jenom bílo.
Přestala jsem dýchat a padám k zemi. Nevnímám bolest nárazu, ale tělesná motorika mne na změnu polohy upozorní a já dýchat zase začnu, pravidelně, nejdřív rychle a potom pomaleji, jak se ustaluje můj tep.
Stále ležím na chladné zemi a ta pije mou krev. Ale což. Vždyť jí mám spoustu. Jen si vezmi.
Co to povídala?
Je třeba něco velikého vykonat. Mechanicky zvedám tělo kousek po kousku, sval po svalu, občas si všímám, jak se ten kolos se mnou pohybuje, a někdy jenom zírám do prázdna a zapomínám své jméno. Proto neslyším na zavolání, a to způsobuje další křik a řev a bolestné sténání, no a já tu tak stojím a koukám a čekám na pokyny.
Chyběla jsem ti? Ne? Ach.
Údery mého srdce slábnou a takhle to funguje pokaždé. Tlak v cévách a oněch poničených žilách klesá. Neslyším a vidím bílo a v něm pár stínů a ten nejtemnější jsem já, ale to nevadí.
Konečně vhodím poslední tělo do téměř plné jámy a bezhlesně se optám stínů, jestli to stačí.
A když tvrdí, že pro dnešek ano, odeberu se tedy do své cely, naslouchám, jak špinavá voda kape na můj zamřížovaný parapet a vůbec nemyslím, necítím, neslyším a nemluvím.
Read more
Z odstavečku vyplynulo, že se Onigiri chystám patlat také (že jo, že to vyplynulo...), bude to můj první pokus a krom panických představ šíleně kynoucí a následně mne dusící připálené rejže se na to těším a rozhodla jsem se své výtvory udělat pro Shiiho - koneckonců, s láskou se všechno povede, a to já přesně potřebuju, takže do Onigiri narvu lásky co nejvíc, jen tak pro sichr. A možná trochu nesobecky dobrého úmyslu, aby to tolik nelepilo. Pravděpodobně se hned zítra vydám alespoň pro nishiki (nebo prostě nějakou jinou sushi rýži) a nori (to je zas taká kytka. dobře, řasa).
Omlouvám se za občasnou nenávaznost odstavců. Sem tam si odskočím ukonejšit Shiiho, jelikož má zase mírný splín a je mu blbě jako vždycky. Alespoň s tím splínem to nebude tak žhavý.
Příštího dne...
Napsala jsem si tu krásný nákupní seznam (protože bych to fakt zapomněla, jsou tam i jiný položky než rejže a řasy) a sama jsem trochu... otrávená svým vlastním nadšením pro Onigiri-making, jelikož dle mé predikce to zvyšuje šanci na nějaký katastrofální fail ve výpočtech. Nu což. Uvidíme.
Muh, víte co? Odjela bych někam pryč, tak pryč, jako jezdíme s oddílem, ale jenom se Scissore a Marsu, alespoň na týden, vzít pár věcí do batohů a vypadnout někam do lesa, třebas pod stan a třebas jenom s plachtou si odpočinout od všeho ostatního, všech problémů a psychických tlaků ostatních faktorů.
Just with my two favourite allies... (Tohle mi připomíná jednu tolik krásnou písničku.)
Jaj. To mi připomíná, že mi včera psala a volala R-H a zvala mne bruslit, a já byla moc zlá a cynická a všechno mě bolelo, a tak jsem jí to ani nezvedla. Díky bohu za to krytí (Scissore), že se prý vracím až zítra. A chudinka R-H.
Co se na mě tak koukáte? Já jsem vám říkala, že nedostanete žádné hodnotné informace a že vás tenhle věc nijak neobohatí! ._.
Probohaa. Proč to tak hrozně svědí...?!
Read more
Noc byla dnes již unavená a ospalá. Shlížela klidně na tichou, opuštěnou krajinu pod sebou, její ledový dech dával tenkým a slabým větvičkám zbělet a nutil poslední podzimní kvítky uzavřít své tváře před světem a oddat se hlubokému, studenému zamyšlení. Starý a divoký přítel Severák svištěl mezi stromy a hladil hrubýma rukama pomalu blednoucí zemi pod sebou. Hnal se tak rychle, jak dokázal, a podíval se všude - proběhl korunami stromů a zatřásl hnízdy spících ptáků, bez klepání vtrhl do hranostajích ložnic a najednou věděl všechno o všech, že mají mladí mývalové hlad a jak málo potravy se tentokrát podařilo sehnat malé lesní myšce. Ani si nevšimli, jen se jemně zachvěli a už byl zase pryč.
Závodil s rychle se blížícími paprsky slunečního svitu a sledoval světlající oblohu nad východním teritoriem. Spěchal se o to, co viděl a zažil a pocítil, podělit se svými věrnými. Jak nebe růžovělo, zahlédl je všechny pospolu na mýtině porostlé vysokou žlutozelenou trávou. Zahvízdal na pozdrav a někteří odpověděli svým vlastním zvoláním. Miloval je a oni milovali jeho. Čechral jim hustou srst a pískal do uší. Vyprávěl o tom, co dnes ráno spatřil, a jaká zima bude. Pobízel je neodbytně, aby vyskočili a dali se do svého běhu za svobodou. Oni ale svobodní byli.
Pár vlků opravdu pozvedlo velikou hlavu s chytrýma očima a vypadali, že se zamýšljejí nad situací. Jejich jemný čich dráždila jakási nová živá vůně a lákala je blíž. Nejeden ocas zvědavě zašustil stébly kolem a všichni náhle ztichli, naslouchajíce svým nejhlubším instinktům. A možná také nenápadně počínajícímu stínu ranního hladu.
Alfa se tedy zvedl, rozhlédl a rozhodně švihl ohonem. Lehce, jako by se vznášel, odklusal veliký vlk všech odstínů šedé s nahnědlými pruhy na bocích na okraj mýtiny ve směru onoho zvolavého pachu. Mezitím se na silné, štíhlé nohy vytáhli i ostatní. Stáli si bok po boku a čekali na znamení.
Trvalo to desítky sekund, minutu a dvě. No a pak najednou, zdánlivě bez příčiny, bylo vše tiše rozhodnuto, dech vlků zostřel a každý věděl, co má dělat. Byl to signál spojených myslí, nebo snad znali svou řeč nadevše ostatní.
Ani Severák nedokázal porozumět jejich důmyslnému jazyku.
Vyrazili z mýtiny, jeden za nebo vedle druhého, z očí jim jiskřila nadšená radost ze života a tlapa střídala tlapu tím lehoučkým, jako vítr, jako Severák rychlým krokem. Smečku uzavíral menší šedočerný omega. Jak pozvedl hlavu a zhluboka vdechl čistý, chladný vzduch, a četl v něm jako v mapě, věděl, že zrovna dnes, to krásné 'dnes', se s trochou štěstí od hladu odprostí i on.
Severák běžel s nimi a skoro se bláznivě smál, jak krásné bylo cítit se tolik volný.
Pojďme pokořit samotný Hlad, pobídl je tiše vedoucí vlk a společně se vydali vstříc dnešku.
PS: aneb slovo autorovo. Chuť napsat něco takového, krátkého a svého, co nemá složitý svět a příběh a tolik kapitol a postav... díky bohu za ni, že? Psáno na tabletu. Ale což. Vyju na dobrou noc a vydařený lov!
Read more
Read more
Včera tak prostě kráčím těmi městskými ulicemi. Sic to bylo téměř večer, a jak už je teď zima, byla i pěkná tma, ale znáte přeci pražskou tmu – je dočista oranžová. Po mém boku kluše můj věrný (nevěrný) druh. Ano, to by tomu nebylo procházky, abychom nepotkali nějakou tu postarší paní, co se až vpíjí do chodníku, jakého to mám krásného pejska, a cpe mu hned jakýsi piškot, ale na to už jsme si natolik zvykli, že čekám, až i on přestane ty piškoty žrát. Však mu z nich musí být už špatně. Na druhou stranu je to veliký požer, takže když se zamyslím, snědl by i cibuli, kdyby mu ji někdo nabídl.
Tak vám povím, podivní jsou ti lidé kolem mne.
Read more
Ciao! Už je to nějakou chvilku, co jsem se dostala přes tuhle knížku, a asi měsíc, co jsem prošla třetím dílem této série. Steampunk je okouzlující směr a Leviatan se okamžitě nabídl jako první, dobře hodnocený, sem orientovaný kousek, když jsem si usmyslela, že chci v myšlenkách strávit nějakou tu dobu v krásně vypracovaném a promyšleném prostředí Scotta Westerfelda.
![cvr9781416971733_9781416971733_lg.jpg (218×350)](http://d28hgpri8am2if.cloudfront.net/book_images/cvr9781416971733_9781416971733_lg.jpg)
![scott-westerfeld-leviathan-obalka.jpg (644×1000)](http://www.topzine.cz/wp-content/uploads/2011/03/scott-westerfeld-leviathan-obalka.jpg)
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEgkgDFJxkY8eyneGwNV8bA0uMvRI4CeRY6nBGf-ySoq3Kc4GQB2DISGQb6MJjkRZUGf8A6d4lDjrKm2gr9dOz1HIMY-0doKOx-BozKcZ83n-Bagi0AMpAy8rYbhtFBfW4Z1QD6jzDiBhhah/s1600/Obecn%25C3%25A9+%25C3%25BAdaje+-+recenzn%25C3%25AD+text.png)
Obálka: Miro Hadinec podle původní předlohy Keithe Thompsona
Hodnotím 87%
Anotace:
První svazek nesmírně napínavé série pro mladé dospělé. Odehrává se v alternativní steampunkové minulosti, v níž je svět rozdělen na Rachoťáky (industriály - pozn. recenzentky), kteří ovládají ohromné parní pochodující válečné stroje, a Darwinisty, jejichž hybridní “potvůrky” fungují jako vzducholodi, parní vlaky, válečné lodi i ponorky. Příběh se odehrává těsně před první světovou válkou. Alex, utajený levoboček nedávno zavražděného arcivévody Františka Ferdinanda, prchá před strýcem Františkem Josefem, který ho chce zavraždit, do Švýcarska a tam se seznámí s Deryn, skotskou dívkou, která se v převleku za chlapce stane plavčíkem (kadetem - pozn. recenzentky) na válečné vzducholodi Leviatan, ohromném ekosystému složeném z velryb, netopýrů, včel, šestinohých psů závislých na vodíku a všelijakých jiných potvor, díky níž je neporazitelná.
Musím podotknout, že než jsem měla knížku za sebou, z téhle anotace jsem měla úplně jiný dojem. Jaké to je doopravdy mne překvapilo, nicméně rozhodně ne záporně. Pokud vám to zní dobře, tak potom fajn, jestli vás však odrazuje, raději pátrejte hlouběji.
|
Jinde se mezitím mladá Deryn, převlečená za chlapce Dylana, chystá složit zkoušky, které z ní udělají kadeta na darwinovské vzducholodi. Jednou z vlastností, jež musí prokázat, je cit pro vzduch, a tak vzlétá na živém, vodík vydechujícím tvorovi, aby předvedla, co umí. Znenadání však přichází bouře, létavec se splaší a odnáší Deryn daleko oblohou, kde ji o pár hodin později zachraňuje posádka Leviatanu, obrovské, slavné, válečné vzducholodi. K jejímu štěstí je na palubě skutečně přijata mezi kadety.
Nutno zmínit, že Alek se zatím dostává do zásobeného úkrytu ve Švýcarských horách.
Zpět ale k Deryn, která s Leviatanem letí do Londýna pro jednoho z darwinovských mistrů, - těch, co tvoří nová zvířata a spojují vlákna života - aby jej mohli odnést do Konstantinopole. Tak se také stane, vzducholoď vesele vyráží z Anglie, po cestě jsou však napadeni industriály a nuceni přistát v neutrálním Švýcarsku, nedaleko od nouzového sídla prince Alexandra.
Osudy dvou hlavních hrdinů se zde poprvé propletou, mistr na palubě Leviatanu má však úkol, který je třeba dokončit.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEiQlwxNOu8ZuI1G1sP4Ix8ALbcir4OdLnXNzpzdp66rLqrvSeAMQeRI35tZh9E54nGbDmsCWzwGri5ZUk09SRBjbtT9HM-X2YDxglTIUzCbs29CS3aCJRqAWhxi00smP4A93o0FWS08Tfe7/s1600/Postavy+-+recenzn%C3%AD+text.png)
|
>>Deryn
Dívka zblázněná do létání, její otec byl letcem, tragicky však zemřel právě za letu balónem. Převléká se za chlapce Dylana, je schopná, hbitá, chytrá a pohotová.
>>Alek
Šlechtic, syn Františka Ferdinanda, který však nemá dědičné právo na trůn. Nepředpojatý a spravedlivý, nezkušený mladý muž.
>>Hrabě Volger
Zavázal se k Alekově ochraně, technicky vzato. Nemá nikdy daleko k uštěpačné poznámce a umí skvěle chodit v intrikách.
>>Otto Klopp
Mistr techniky ve spoustě jejích směrů, ozubeným kolečkům rozumí lépe, než Volgerově šavli. Dobrosrdečný učitel.
Leviatan. Docela okouzlující název odpovídá přednostem, které Westerfeldovo dílo má, alespoň dle mého.
Hned od počátku mne vtáhlo do svých stránek, čtení ubíhalo neuvěřitelně rychle (vlastně prostě dobře, v mezích nás šílených čtenářů), a co si pamatuji, knížku jsem v podstatě nedala z ruky až do samotného konce. Příběh, který nám autor servíruje, je překrásně a detailně zasazen do historie - jak to zvládl mi přišlo občas až neuvěřitelné a naprosto okouzlující. Vidíme krásnou hru mezi fantazií a dějinami, které ruku v ruce kráčí a provází nás všemi díly série. Zároveň Westerfeld překrásně přednesl (nejen) steampunkové prostředí, skvěle popsal atmosféru mezi oběma stranami, dostal prostě z tohoto žánru to nejlepší a popral se s ním mistrovsky.
Co se děje a charakterů týče, je zde mírně znát, že Leviatan je zacílen na trochu mladší věkovou skupinu, zápletka je relativně předvídatelná, charaktery snadno oblíbitelné. I přes to, jak to zní, jsem si ale i já knihu neuvěřitelně užila a hned po prokousání se prvním dílem jsem sáhla po dalším a pokračovala, jak na běžícím páse. Jakmile se s předchozím faktem seznámíte, přestane vám to vadit - i přesto je totiž Leviatan skvělý, poutavý a nezapomenutelný zážitek, děj nikde nevázne a opravdu vás chytne. Také bych chtěla podotknout, že jestli máte strach ze zdlouhavých válečných a technických popisů, mohu vás ujistit, že nudit se rozhodně nebudete a nic moc takového v knize není.
Na závěr musím vyzdvihnout vizuální stránku díla. Obálka první části je dle mého nejkrásnější ze všech tří, ty další jsou už trochu umělé. Na deskách najdeme zevnitř i barevnou mapu (je tam Praha! =D). Ale, co je nejdůležitější, celou sérií nás příležitostně provází překrásné, detailní, scénické ilustrace Keithe Thompsona. Označila bych je za jeden z důvodů, proč stojí za to knížku alespoň dolistovat do konce. Vykreslení našich hlavních charakterů na ně mé fantazii i v podstatě sedělo a vůbec mi nevadilo, nechat se ve věci představivosti trošku usměrnit panem umělcem.
Tak co? Jdete do toho?
Pokud už za sebou máte první díl a váháte, jestli jít do dalšího, mám tu pro vás poslední radu. Každý další díl Leviatana je už jenom lepší. Prostředí děje se trochu přesouvá, autor si krásně pohrál s atmosférou, konečně dostaneme trochu víc akce a i pár zvratů, které nám nebyly jasné předem. Bude to nesrovnatelně větší sranda.
FINÁLNÍ HODNOCENÍ - 87%
Protože další dva díly jsou lepší.
Scott Westerfeld je americký autor science fiction. Narodil se 5. května 1963 v Texasu. V roce 2001 se oženil s australskou spisovatelkou Justine Larbalestier, v současné době žije střídavě v Sydney a New Yorku.
ZDROJE:
Read more
Ale, co já vím, vždycky dokázala buď prohloubit, posílit a ustálit mou náladu, nebo ji dokonce změnit. Pomáhala ujasnit myšlenky, i když, pravda je, že když si pustíte depresivní a nenávistnou písničku, těžko říct, jestli přijdete na to, že byste měli někomu odpustit, omluvit se a spravit vztahy. Nakonec ale stejně dojdeme k tomu samému, ne?
Proboha, já pak vypnu přehrávač, přečtu si to po sobě a následně budu dlouho kroutit hlavou nad tím, jak upadly mé vyjadřovací schopnosti, a vynadám si, že s hudbou se prostě psát nedá, pokud se na to chci soustředit. Já totiž velmi ráda poslouchám tak, že se ponořím do textu, hlasu, i instrumentálu. Naneštěstí si to i ráda pustím k psaní, a u takového tématu jsem nemohla nic nezapnout, ne?
No, a podle toho to taky vypadá.
Potřebovala bych facku, která by mě probrala.
A taky se trochu vrátit do reality a začít přemýšlet nad současností.
Na závěr, trochu klišé…
Read more
Můj poslední funkční den byl teď ve čtvrtek, kdy mne Yasashi postrčil do čajky, a vlastně ani to ne, jen jsem ho tak nehorázně chtěla vidět (a těšila se i na pár lidí z fandomu), že jsem prostě fungovat začala. Yasashiova přítomnost dokáže udělat všechno lepším =D. Zabít moje příznaky depersonalizace, veškerou špatnou náladu, nejradši bych si ho vzala domů. Ou, to bylo sobecké.
No, snad se zas brzy 'uvidíme', třebas, doufám, i s něčím konstruktivním a bolestně autorským.
Read more
Tento text, co se zobrazí na hlavní stránce, budiž prosím ignorován. Potřebuji něčím vyplnit perex, aby to nevypadalo blbě. Předkládám vám tu tedy báseň na téma týdne, a nebo prostě o tom, jak se změnil život.
Read more
Začínám se pomalu vzdávat Weronth, nejspíš, ale na druhou stranu mi její charaktery stihly přirůst k srdci, takže to důkladně zvážím. Možná by byla škoda vzdát se toho promyšleného příběhu. Jak to tak píšu, jsem si téměř jistá, že se na to nejspíš nevykašlu.
To, co jsem dneska sepsala, není zas tak světoborné. Já nemám zase bůhvíjaký nadpozemský talent na tvůrčí psaní (ale stejně ho hodlám rozvíjet). Ale je to moje, je to svět, ve kterém chci psát a jehož jsem součástí. On je taky mou součástí. Nejspíš sem přijde a možná taky ne, ale jen tak mimochodem... bez vlků by to přece nebylo ono, nebyla bych to já =D.
Co se psaní týče, jsem teď možná trochu vyšťavená - a nebo naopak nakopnutá. Včera asi ve čtvrt na tři jsme s kamarádem dopsali silně epický souboj našich dvou postav v RP hře. Dělali jsme na něm asi dva dny a byl to neuvěřitelně dlouhý příspěvek. Patřičně akční, plný pocitů a detailně popsaný.
RPčko je umění, to vám povím. Je to typ tvůrčího psaní. Ačkoliv je z vás určitě mnoho těch, kteří to odsuzují a nebo role-playingu nepřisuzují nějakou velkou literární hodnotu... Když to má být kvalitní hra, musíte do toho dát všechno ze svého spisovatelského talentu. A jestliže pak najdete partnera, se kterým se vám výborně píše, všechno vám zapadá do sebe navzájem a v každém RPčku vymyslíte postavy, které jsou spolu provázané... je to zábava na úrovni pro pisálky.
*mává* Díky, Raine.
Posledně to s tématem týdne nevyšlo, tak bych se možná mohla na poslední chvíli zvednout a napsat.
Moment. Ne, ne.... Neigh! Já jsem věděla, že to nestihnem, že to musíme začít psát, a ona pořád, že máme dost času... ELWIN!
Mno, všichni přítomní, a takto to chodí v Literárním klubu. Takže místo psaní na téma týdne se jdu vrhnout na zapomenutý článek o fantasy. *facepalm* =D
Snad nám členové odpustí.
EDIT: Článek hotov, mohu vás pozvat ke čtení?
Read more
Když se tak dívám, ze střechy panelového domu, na město v dešti, myslím, že to vidím. Je to nenápadné. Schovává se to mezi šedivými stěnami právě pro takové, jako jsem já. Pro takové, které dělí jen krok od nevratné volby. Abychom dokázali vidět svět čistý a skutečný.
Takhle to nechci. Ne, tenhle svět není tak pevný a neměnný, tenhle svět je v jádru tvárný, a já jsem.
Asi jste pochopili, že to je spíš metafora, než příběh. Stalo se to, a já si vybrala.
Read more